Helena, Helga, Helena
Féltem, túl nagy fába vágja a fejszéjét az a maroknyi csapat, amely Leonyid Zorinnak a hatvanas években írt Varsó melódia című kétszemélyes darabját előveszi. Aggodalmam csak fokozódott egy pillanatra a kicsit tempótlannak tűnő felütés láttán, de gyorsan megnyugodtam. Végre békebeli színházat láttam, ahol a szavaknak és főleg a csendeknek jelentőségük van. És a színészeknek! Ha még egy jó dramaturgot is találtak volna az előadáshoz, akkor az utóbbi évek egyik legfontosabb előadásáról beszélhetnénk. Így csak majdnem…
![Varsói melódia](https://ma7media.storage.googleapis.com/sites/default/files/styles/freeform_large_9_2x/s3/2023-05/varsoi-melodia-3.jpg?itok=44-_cJcN)
Az azerbajdzsáni származású, matuzsálemi kort megélt egykori szovjet szerző, Leonyid Zorin 1967-ben írt darabjának különös szerepe van a magyar színháztörténetben. Ekkoriban Törőcsik Mari már világsztár volt, túl a még főiskolás korában forgatott Körhinta elementáris sikerén, de az Édes Anna, a Vasvirág és sok más film volt már az étlapján, a színházban viszont nem találta a helyét. Major Tamás, a Nemzeti igazgatója cseppet sem volt elégedett vele, s amikor a Varsói melódia elindult nemzetközi sikerútjára, adott egy utolsó lehetőséget Törőcsiknek. S lám, Majornak jó szeme volt, a Varsói melódia a Nemzeti akkori kamaraszínházában 1968 októberében átütő siker lett. Törőcsik partnere Sztankay István volt, az előadást Iglódi István rendezte, magát a darabot Szendrő József fordította. Major három évvel később kettejükre bízta a Rómeó és Júlia címszerepeit. Törőcsik immár elmondhatta, nemcsak a filmvásznon tartozik a legnagyobbak közé.
„Volt egy Kapu, de kulcsa elveszett;//volt egy Fátyol, nem tépte szét kezed;//ma még miénk a hír s holnapra már//kiejt rostáján az Emlékezet!” – ezzel az Omar Khajjám (Szabó Lőrinc fordítása) idézettel kezdődik a Varsói melódia, amely egy banálisnak tűnő, beteljesületlen szerelem története három felvonásban. A történet közvetlenül a második világégés után kezdődik Moszkvában, amikor véletlenül találkozik egy orosz, borászatot tanuló fiú, Viktor s egy lengyel lány, Helena, aki énekelni tanul.
Borzalmas időszak van mindkettejük után, s személyes tragédiáik ellenére fürdenek a nyomortól terhes, de mégis áldott békében. A történet egyik pikantériája, hogy a lengyel-orosz kapcsolatok akkor sem voltak felhőtlenek, ahogy kapcsolatukat végzetesen befolyásolja, hogy a szovjet legfelső vezetés ideiglenesen megtiltja a házasságkötést külföldiekkel. Helga elvégzi a tanulmányait, s hazatér. Útjaik látszólag szétválnak, mindketten házastársat találnak maguknak, de a moszkvai időszak mindkettejük életében örök, kitörölhetetlen nyomot hagyott. Tíz évvel később Varsóban találkoznak, s újabb tíz év múlva ismét Moszkvában. Ekkor már mindketten függetlenek, már az a bizonyos házasságkötési tilalom sincs érvényben, de a húsz év megtette a hatását. A Kapu kulcsa örökre elveszett.
Zorin darabja nem problémamentes darab, amíg az első része meglehetősen és fölöslegesen túlírt, a befejező harmadik részére mintha kissé elfáradt volna. Ahogy tudom, a darabot Lakatos Rák Viktória kezdeményezésére vették elő (Szendrő József és Radnai Annamária fordításából gyúrták egyé), s annak megrendezésére a kassi Thália Színház igazgatója, Czajlik József vállalkozott.
A maroknyi csapathoz szegődött még a Londonból hazatért Lucskay Róbert, akit előzőleg már láthattunk Kassán az Apa, Anya, Pia című egyszemélyesben; Lakatos Róbert, aki részben összeállította, részben szerezte az előadás zenéjét, valamint a díszletet és jelmezeket tervező Őry Katalin. Ha a mai színházi szokásokat nézzük, akkor mindent ellentmondott annak, hogy ezt a darabot itt és most sikerre lehet vinni. De az alkotók bíztak magukban, s az általam látott előadás mind a nézőket, mint a hivatásos színházrajongót meggyőzte arról, nagyon jól választottak. „Radikálisan csendes színházat akartunk csinálni” – válaszolja érdeklődésemre Czajlik József, s talán hozzátehetné, igazi mai antiszínházat. Egy olyan időszakban, amikor saját kassai társulatát s annak nézőközönségét is könnyedebb, dinamikusabb előadásokkal próbálja meg életben tartani. Erre tipikus kísérlet a napokban bemutatott, általa rendezett Ájlavjú című amerikai musical is.
A színpadon egy hátsó fal, egy ágynak, pódiumnak is használt emelvény, két régi zsöllye (mellettem meg is szólal egy néző, milyen jó is volt azokban a régi zsöllyékben ülni), s pár szék. Őry Katalin ronda díszletei és szolid jelmezei remekül jelzik a kort, mégis gyorsan el is feledtetik azt. Vagyis teljesen kortalanná teszik a történetet, amely nyugodtan játszódhatna akár most is. Annyi különbséggel, hogy most nem háború után, hanem közben (csak félve írom, remélem, nem előtte) vagyunk. Lakatos Róbert most is nagyon pontosan bánik a brácsahangjaival, azok ott szólalnak meg, ahol felerősítik a történetet, s bölcsen hallgatnak, amikor a csendre van igényük a szereplőknek, s nekünk, nézőknek is.
Bár, ahogy már írtam, az első rész bőven elbírta volna a dramaturgiai beavatkozást, a történet atmoszféráját gyorsan megteremtő két színésznek köszönhetően a néző ezekben az újabb szabású, kényelmesebbnek tűnő zsöllyében elterpeszkedve szinte azonnal felveszi az előadás ritmusát, s végre elmélyülhet egy különös hangulatú szerelmi történetben. Néha már úgy működik az előadás, mint egy rádiójáték, a néző behunyja egy-egy pillanatra a szemét, s élvezi, hogy mégiscsak vannak még emberi érzések ezen a világon, amelynek megmutatásához bőven elég két nagyszerű színész és a piano is. Lakatos Rák Viktória és Lucskay Róbert remekül bánnak a hangjukkal, a varsói, vagyis „idegen” létére kezdeményezőbb Helena mellett Viktor tétován indító Viktorja úgy egészítik ki, ahogy az a nagykönyvben meg van írva. Egy idő után már a nézőkkel együtt szurkolunk a két fiatal szerelmének a beteljesüléséért. Persze, az igazsághoz tartozik, ülnek a nézőtéren olyanok is, akik nem erre a szordínós hangütésre vártak, s a szünetben riadtan menekülnek. Ismervén a történetet, a szerelmeseknek lelkesen szurkoló nézőket sajnáltam attól a bizonyos végtől, ami persze lehetne akár happy end is. Tudjuk, annak idején korkövetelményre Tóth Manci is megtalálta a boldogságot Csacsinszky Pali oldalán.
Már várom, amikor pár évtized múlva Arbuzov Kései találkozását is előveszik ebben a felállásban. Tőrőcsikék után szabadon...
Az előadást május 26-án, pénteken 19.00 órától Nagykaposon is bemutatják.