A mi hatnapos háborúnk
Különös küzdelem kezdődött két hete. A történet mozgatórugójának megengedő jóindulattal a magabiztos tudatlanságot nevezhetnénk. A Testvéri Egyház lévai közössége korábban úgy döntött, hogy új alapiskolát nyit a városban. Az egyházi alapokon nyugvó, szlovák nyelvű, pozsonyi központú Narnia-hálózat újabb egységét.
![lévai magyar iskola](https://ma7media.storage.googleapis.com/sites/default/files/styles/freeform_large_9_2x/s3/2021-06/andruska_csilla_foto_somogyi_sz-2400.jpg?itok=ufSt1Arc)
Hogy az iskolanyitást az oktatási minisztérium jóváhagyja, ahhoz az is kellett, hogy igazolni tudják, a szükséges tantermek is a rendelkezésükre állnak. Ehhez egy bérleti szerződést mutattak fel az alapítók, amely szerint az iskola székhelye a helyi ipari szakközépiskolában lesz.
A bérleti szerződéstől később elálltak, és Léva egyetlen magyar alapiskoláját nevezték meg helyszínnek, ahol vannak szabad tantermek. A Narnia alapítói beadványt küldtek a városvezetésnek, hogy a Juhász Gyuláról elnevezett alapiskola egy részét bocsássák a rendelkezésükre.
A helyi magyar társadalmi szervezetek mind felemelték a hangjukat a tervezett iskolafoglalás ellen. Küldöttségek mentek a szélrózsa minden irányába, ám az idő rövidsége miatt, illetve főképpen azért, mert az iskoláról egyedül a helyi önkormányzat kompetens dönteni, amelynek nincs magyar párti képviselője, a küldöttségek csak morális támogatást tudtak nyerni, segítséget csak keveset. A június 3-ára meghirdetett szavazás egyre közeledett.
A helyzetet még sötétebbre árnyalta, hogy a szavazást megelőzte egy-egy városházi bizottsági ülés, amelyen a résztvevők nem merték az ügy leállítását javasolni, így megerősítették, hogy június 3-án dől el minden.
A lévai magyarok ekkor felvették a kapcsolatot a sajtó képviselőivel, köztük szerkesztőségünkkel is. Sikerült interjúkat készítenem a magyar alapiskola vezetőjével, Andruska Csillával és a Narnia helyi megbízottjával, Ján Moravskýval is. Utóbbi a beszélgetés során olyan részleteket árult el, amelyeket később vélhetően megbánt, így még aznap éjjel sms-üzenetben vonta vissza a beszélgetésben elhangzottakat, és felszólított a felvétel törlésére, valamint meg akarta tiltani, hogy a Narnia kifejezést használjuk.
A beszélgetés során ugyanis több furcsaság hangzott el. Az egyik, hogy a Narnia vezetője „átmeneti” bérletről beszélt, de elismerte, hogy a városnak beadott kérvényükben erről egy szót sem ejtettek. Ami ennél is furcsább volt, hogy a 7 (!) lévai szlovák nyelvű alapiskolában a Narnia nem érdeklődött bérelhető ingatlanrészről, őket csak a magyar iskola érdekelte.
Kikértük egy sajtószakértő véleményét, van-e jogunk egy már elhangzott és rögzített, nyilvános beszélgetést közölni. A jogász közölte: a Narnia tudta, hogy interjú készül velük, így felelősséget kell vállalniuk a beszélgetés tartalmáért. Lapunk internetes portálján, a ma7.sk-n ezt követően megjelent a lévai iskolafoglalásról szóló hír, amelyben azt is közöltük, hogy cenzúrázni szerették volna az információkat.
A weboldalon megjelent cikk a sok támogató visszajelzés mellett azt is eredményezte, hogy a Narnia képviselője közölte velünk, egy nyilatkozatot fognak hozzánk eljuttatni, azt azonban, mi lesz a nyilatkozat tartalma, nem mondták el. A Narnia nyilatkozata csak nem érkezett meg, a hívásainkra nem reagáltak. Az idő fogyott, közeledett a szavazás napja. Bár nem tartjuk feladatunknak, hogy részt vegyünk az általunk tudósított ügyekben, ez esetben át kellett érezni az egyetlen lévai magyar alapiskola vezetésének a helyzetét. (Az iskola hányatott sorsára jellemző, hogy 1950 óta hét alkalommal költöztették újabb és újabb helyre.) A mostani helyükkel kapcsolatban már ideköltözésükkor, 2008-ban ígéretet kaptak, hogy itt már hosszú távra szól a fészekrakás. Ehhez képest alig hagyja el egyetlen évjárat az iskola falait, máris újra változás fenyeget.
A Narnia ígért nyilatkozata csak nem érkezett meg, kaptunk ehelyett szóbeli üzenetet, miért kell ebből „ügyet” csinálni, hiszen ők semmilyen nemzetiségi megkülönböztetést nem szorgalmaznak, különben is, őket csak a szabad ingatlanrészek érdeklik. Fel kell tennünk a kérdést, vajon lehet-e káros következménye egy akár jóindulatúnak is nevezhető szándéknak?
Ha feltételezzük, hogy az új szlovák iskola nem kimondottan a magyar iskolába akart betelepülni (és miért ne tételeznénk fel, hiszen ilyenre „még nem volt példa”), arra kell gondolnunk, hogy a szlovák iskolaalapítók tájékozatlanok voltak, és nem sejtették, hogy a szándékukkal milyen hatást érnek el.
Nem voltak tisztában azzal, hogy a magyar iskola egy részének elfoglalásával milyen régi, éppen csak gyógyulófélben levő sebeket nyitnak meg. De mivel szlovák iskolát meg sem szólítottak beköltözési szándékukkal, erősen megkérdőjelezhető a jóindulatú szándék.
Mivel a gépipari középiskola fenntartója a megye, természetesen érdeklődtünk Nyitra Megye Önkormányzatánál is az első, a gépipari iskolával kötött szerződésük körülményeiről. Erről a Narnia is azonnal tudomást szerzett.
Ez az érdeklődésünk válthatta ki, hogy a beígért nyilatkozatuk megérkezett, melyben közölték velünk, hogy a kialakult helyzetre való tekintettel, illetve a jó szlovák–magyar viszony további megtartása végett a magyar iskola ingatlanrészeire beadott bérleti igényüket megszüntetik.
Erről tájékoztatott bennünket a magyar iskola igazgatónője, Andruska Csilla is, akit telefonon értesített a Narnia vezetője. Mivel ezek csak szóbeli visszaigazolások voltak, a lévai önkormányzathoz fordultunk a kérdéssel, hogy a Narnia alapítói tényleg visszavették-e bérleti igényüket?
Hat nappal azt követően, hogy elkezdtünk foglalkozni az üggyel, Adriana Macáková, a lévai városháza szóvivője írásban megerősítette, hogy a Narnia alapítói megszüntették a beadványukat. Ennek értelmében a város vezetése kivette programpontjai közül a helyi magyar alapiskola egyes ingatlanrészeinek bérbeadásáról szóló szavazást.
Mondhatjuk, hogy győztünk, persze változó arányban és sorrendben. Az igazi nyertese ennek a hatnapos történetnek elsősorban a sokat próbált lévai magyarság. Másodsorban az a maroknyi szlovák ember, akik az üggyel ilyen vagy olyan módon kapcsolatba kerültek, és talán szembesültek a ténnyel, hogy Léván, ha egyre fogyatkozó számban is, de továbbra is jelen van a magyarság.
Harmadik helyen említhetem magunkat, a sajtót, amely átélhette azt a ritka pillanatot, hogy tevékenysége konkrét tettekre ösztökél, és nem vész pár nap alatt feledésbe.
Megjelent a Magyar7 hetilap 2021/22. számában.